I tidligere afsnit:
- Hvornår må jeg se Frederick? - Han tror, at de er farlige.
- Han ville få Jacob fjernet. - Vi vil indsamle dem.
- Jeg vil finde en lejlighed. - Du er ikke i sikkerhed alene.
Det er svært, men Gud vidste, at barnet ville få brug for dig.
Han hedder Arthur Holmes. Han døde i 1935.
Jeg er på besøg. Han arbejdede på fabrikken. Jeg var barn.
Knoglerne er fra 30'erne. Jeg tror, at det er sket før.
Hvis du har noget til os, får du adgang til din krop.
Det er mig. Jeg har noget til dig.
Hej, far. De tilbagevendte har noget tilfælles.
Jeg tror, at alle blev myrdet. Det kan være et mord.
- Godmorgen, Lucille. - Godmorgen.
Jeg henter bare lidt urter til morgenmaden.
Sæt dig ned. Du vil ikke have, at Jacob skal se dig sådan.
Okay.
Jeg ved, at vi ikke altid kunne enes.
Jeg er din svigermor. Sådan er universets regler.
Han døde i dag.
For 32 år siden.
Den 28. Oktober 1982.
På denne dag hvert år
tager jeg blomster med til hans grav.
Jeg går langs floden, hvor han...
At have ham tilbage igen er et mirakel.
Men det sletter ikke følelsen af at miste ham.
Intet kan få en mor til at glemme det.
Men du er ikke alene. Du har din familie.
Og vi har haft det bedst sammen til familiemiddage.
Jeg kan lave familiemiddag i aften.
Vi kan forvandle en sorgens dag til en glædens dag.
Jeg laver svinekoteletter og æblesuppe.
Er det stadig Jacobs livret? Så siger vi det.
Jeg kan allerede mærke, at dagen er blevet bedre.
- Du er tidligt oppe. - Har du sovet godt?
Jeg har ikke sovet. Jeg var vågen hele natten.
- Tak, fordi du lavede kaffe. - Jeg håber, den er stærk nok.
Hvordan vidste de, knoglerne var fra tilbagevendte?
Det er en lille by. Rygter spredes hurtigt.
Talte du med dem? Efter de havde taget knoglerne?
- Sagde de intet om det? - Nej.
- Tror du, de overvåger mit kontor? - Jeg tror det ikke.
Men de ved meget mere, end de viser.
Vi kan stadig identificere levnene. Jeg læste rapporten.
De døde i 30'erne. En var sort og en hvid.
Den hvide fyr havde et knæproblem, som fik ham til at halte.
- Måske de første tilbagevendte. - Ja.
Hvis du behøver mig, så drukner jeg i arkivmapper.
Jeg vil drukne i snottede unger og midaldrendes rygproblemer.
- Vi kan ikke undgå hinanden. - Nej.
- Der er så meget at vælge imellem. - Ja.
Tom finder et andet sted, så jeg er snart væk.
Du skal ikke bekymre dig om mig meget længere.
De her vil du ikke have.
Folinsyre er god for udviklingen af hjerne og rygmarv.
Omega-3 er godt for nerver og syn.
- Du ved meget om det her. - Jeg kom aldrig så langt som dig.
Bare rolig. Jeg har sluttet fred med det.
Janine. Tak, fordi jeg må bo hos jer.
- Jeg ved, det ikke er let... - Rachel? Er du okay?
Ja, det tror jeg. Jeg er bare...
Det er okay! Bare træk vejret.
Vi får dig til lægen. Træk vejret. Kan du hjælpe mig?
Det løser sig. Det... Okay... Maggie, kom nu!
Dette sted har ikke forandret sig spor.
- Det er lige så beskidt som altid. - Du skulle bare vide.
Var der noget særligt, du ville diskutere?
Eller ville du bare spise morgenmad med din kære gamle mor?
Ja, der er en ting.
- Jeg arbejder på en sag nu. - Knoglerne du fandt ved floden?
Jeg har aldrig hørt om noget så uhyggeligt i Arcadia.
- Ved du, hvor de kan komme fra? - Hvorfor skulle jeg vide det?
Vi ved ingenting med sikkerhed.
Men der er tegn, der tyder på, at knoglerne lå under fabrikken.
Under det gamle lakeringsrum.
Ved du, hvordan det kan være?
Måske lå der en gammel kirkegård dér.
Det troede jeg også, men knoglerne er fra 30'erne.
- Længe efter fabrikken blev bygget. - Jeg har ingen anelse.
Det troede jeg heller ikke. Jeg er nok på vildspor.
Er du sulten? De laver en god osteomelet.
Det tvivler jeg på. Du glæder dig nok til hjemmelavet mad.
Har Henry ikke ringet til dig?
Vi spiser familiemiddag i aften klokken 18:30.
Du behøver ikke tage noget med. Din datter har sagt, at hun kommer.
- Hør, mor. Det er... - Jeg er din mor. Jeg er tilbage.
Jeg ved, at jeg kan være væk igen i morgen og jeg vil det her.
Trods mig ikke, Frederick.
Hvordan er det at bo med Lucille?
Vi kommer fint overens.
Det er længe siden, vi tog det fine porcelæn frem.
Ja. Jacob har været dygtig til at dække bord.
Brug Royal Doulton-tallerkenerne. Ikke Wedgwood.
De passer ikke til spisestuens nye farve. Har I dem stadig?
- Jeg er allerede i gang med det. - Herligt.
Henry, kan du hente resten af maden i bilen?
Mor, jeg vil ikke have, at du kører alene.
- Du har ikke engang kørekort. - Jeg har kørt, siden jeg var 11.
Fred og Maggie kommer, Jacob.
- Dæk op til to personer mere. - Ja, farmor.
12 FABRIKSARBEJDERE DØDE I LASTBILULYKKE
- Det var heldigt, at Janine var der. - Ja, hun var fantastisk.
- Det manglede bare. - Har du det stadig godt?
- Ja, jeg er bare lidt flov. - Det skal du ikke være.
Det er normalt at få kramper mellem 15. Og 18. Uge.
- Du er i 16. Uge, ikke? - Jo.
Livmoderen vokser for at gøre plads til barnet. Det kan gøre ondt.
Der har vi det.
Hjertet lyder godt. Stærkt. Vi kigger en gang, okay?
- Er alt i orden? - Det er noget galt med skalaen.
Hvad er det?
- Rachael, barnet virker helt rask. - Men?
Jeg må bekræfte nogle mål, for det, jeg ser og føler, passer ikke sammen.
- Hvad mener du? - Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Det vokser dobbelt så hurtigt som et normalt foster.
- Hvem kom til min begravelse? - Ryk ikke i dugen.
- Hele familien? - Ja, selvfølgelig.
- Hvor smukt. Vi plukker blomster. - Fik tante Barbara en begravelse?
Ja, vi holdt en for jer begge.
- Hun er tilbage ligesom mig, ikke? - Ja.
- Hvorfor kommer hun ikke til middag? - Det er kompliceret.
Men jeg vil se hende. Jeg vil sige undskyld.
- Sige undskyld? For hvad? - Fordi jeg ikke reddede hende.
- Du har intet at undskylde for. - Jeg vil have hende her!
Nu er du trodsig. Hold op. Kom nu.
Undskyld. Det var et uheld.
Nej! Du har gjort nok. Gå ud.
Jacob!
Henry?
Jeg ved, at Fred var vred på mig, da jeg kom tilbage.
Ja, Barbara.
Jeg vil ikke skælde dig ud over en beslutning, du tog for 32 år siden.
- Er du ikke? - Men det har været fristende.
Så hvorfor er du her?
Jeg ved ikke, hvorfor alt det her sker.
Jeg tror aldrig, at vi finder ud af det.
Men en ting har jeg lært de seneste uger.
De tilbagevendte har en enestående kraft til at læge gamle sår,
hvis vi bare accepterer det.
Hvad vil du have, at jeg skal gøre?
Det handler ikke om, hvad jeg vil. Det er for Jacobs skyld.
Mangler du noget? En varmedunk?
Nej, tak. Jeg vil bare være alene.
Okay, ja. Skal vi vække dig til middagen?
- Undskyld, hvad? - Ikke noget. Hvil dig nu.
- Det er et chok. - Ja, det er det.
Vi talte om at finde en ny bolig til hende.
- Jeg ved, jeg kan ikke... - Det er ikke nødvendigt.
Med det hun gennemgår, så kan hun blive her.
Okay.
Det er ikke let, vel? At opfostre en lille dreng.
Prøv med to. De æder dig levende og beder om mere.
Jeg gør alting forkert på det seneste.
Fred var sådan som dreng.
Vi kom altid op at toppes.
Så mødte han den der pige, Barbara, da han kun var 14 år.
Han opførte sig skidt med hende. Han drak og var støjende.
Jeg kunne føle, at han gled væk fra mig for altid.
- Det er gammel historie nu. - Måske for dig.
- Kan jeg hjælpe dig? - Ja, retsmedicinerens rapport.
- Hvad er alt det her? - Arbejde.
- Nej, artiklen. - Efterforskninger.
Det kan jeg se. Om hvad?
Hvis jeg skal arbejde i et skab, bør jeg få det i fred.
Undskyld, agent Bellamy, at jeg trænger mig på.
Vær sød at fortælle om efterforskningerne.
Jeg tror, at jeg har gjort fremskridt med knoglerne.
- Hvad har ulykken med det at gøre? - Et skelet havde et knæproblem.
Ser du knæskinnen? Det kan være vores offer.
- Har du allerede fundet alt det? - Nogle gange er man heldig.
- Har du et navn? - Ikke endnu. Der er noget mere.
Arthur Holmes, tilbagevenderen, der boede i Calebs gamle jagtskur.
Jeg tror, det er ham. Men han sagde, han døde i en brand.
Hvad siger du? Løj han om sin egen død?
Jeg ved bare, at historierne ikke går op.
Godt så. Sig til, når du har identificeret hr. Benskinne.
Ja, sir.
Sikken skønhed.
Ja, det er mit yndlingsfoto.
- Nej, jeg mente dig. - Tak.
Jeg troede ikke, at du ville komme.
Du finder snart ud af, det er bedst at adlyde din farmor.
- Fred. - Luce.
Bare stil den på bordet.
Hvem er det?
- Tænk, at hun kom. - Jeg vil se, hvem det er.
Tante Barbara!
Hej, Lucille.
Hej, Barbara. Er det din berømte rabarberpie?
Jeg har ikke smagt den i 30 år. Kom ind.
Hej, Jacob.
Jeg ville bare sige undskyld. Jeg prøvede at redde dig.
Hold fast, tante Barbara!
- Det ved jeg. - Jeg gled.
Tante Barbara!
Det gjorde jeg også.
Hvem er klar til middagen?
Hej, Margaret.
Jeg viser dig alt det nye. Køleskabet ligner noget fra fremtiden.
- Det var en overraskelse. - Ja, det er det.
Det dufter godt.
- Din far spiste tre ad gangen. - Og så døde han af hjerteslag.
Hør, mor. Jeg glemte at spørge dig om noget tidligere.
Kan du huske en fabriksarbejder fra 30'erne ved navn Arthur Holmes.
- Nej, det kan jeg ikke sige. - Er du sikker?
- Det var på morfar Andersons tid. - Jeg var kun en pige.
- Men du sagde... - Jeg har jo sagt,
at jeg ikke ved, hvordan de gamle knogler endte i fabrikken.
Jeg tror ærligt talt ikke, at de var der.
- Du har altid haft en livlig fantasi. - Ja.
Det er noget at se Barbara. Hun har ikke forandret sig.
- Det er slut mellem os, mor. - Det har jeg hørt før.
- Fred. - Henry.
Vi mangler to stole. Kan I drenge hente dem fra kælderen?
Dr. Langston sagde, du skulle drikke så meget som muligt.
Hvordan har du det?
Der sker noget i min krop, og jeg forstår det ikke.
Jeg ved, det må være skræmmende, men du blev født til det her.
Det er det mest naturlige i verden.
Måske ikke det mest naturlige i dit tilfælde.
Men det gør dig speciel.
Du skal vide, at du ikke er alene.
Jeg vil hjælpe dig. Med hvert trin på vejen.
- Så du træet ved Brooks Bend? - Ja.
- Hvilken vej tog du? - Province. Via Pretty Brook.
Familien kunne virkelig lave dem dengang.
Se detaljerne her.
Folk går kun op i, om man kan sidde på dem.
Ja, det var aldrig rigtig din ting.
Hvordan har det været? At have mor tilbage?
Jeg indså en ting.
Jeg har levet længere, end hun gjorde.
Men jeg føler mig stadig som barnet i det forhold.
Det vil intet lave om på.
Fred.
Du er min bror.
Det er jeg.
- Har du tilkaldevagt? - Nej, jeg så, om Marty havde ringet.
Det er arbejde, far.
Jeg håbede, at han kunne identificere knoglerne fra floden.
Han nævnte noget om, Arthur Holmes var forbundet til det.
- Arthur? Tal med farmor. - Hvorfor?
Hun besøgte ham på klinikken, før han forsvandt.
Hun sagde, at hun kunne huske ham fra fabrikken, da hun var barn.
Jaså? Ja, jeg spørger hende.
Der var en okse med et horn. Den stirrede på mig sådan her.
"Du skal ikke være her." Og der var kæmpestore bjerge.
Historien bliver kun mere enestående.
- Vil du have lidt vin, Fred? - Nej tak.
Den er tom. Jeg henter en flaske til.
- Nej, jeg henter den. - Jeg hjælper dig, min kære.
Vil du begynde at arbejde igen, Barbara?
Det er rædsomt, ikke? Han havde ingen ret til at invitere hende.
- Det var ufølsomt. - Jacob ville have hende her.
- Og du inviterede Fred. - Fred tilhører familien.
- Han er min søn. Henrys bror. - Han prøvede at tage Jacob væk.
Fred er et offer i alt det her.
Alle vores problemer begyndte med den pige derinde.
Nej, det er sandt. Det er de små ting. Som ringe på sodavand.
De var gode, som de var.
- Bortset fra når de gik i stykker. - Men livet skal ikke være perfekt.
Så meget har forandret sig. Man reparerer ikke ting længere.
Hvis noget går i stykker, smider man det væk.
- Hvad skete der med tv-reparatører? - Nemlig.
Margaret, må jeg få noget flødeskum?
Så hvad har du lavet, siden du vendte tilbage, Barbara?
- Dig og hvad er det, han hedder? - Mor.
Sam. Det går godt. Der er bare gået så lang tid.
- Ja. Du tog ham ikke med. - Det havde været upassende.
Ja, det havde været upassende.
- Har du bygget et hus? - Et hus? Nej, kun møbler.
Men jeg tænkte, at du kan begynde at hjælpe mig i værkstedet.
Det er vigtigt at give ens viden videre.
Jeg får brug for en god medhjælper, hvis jeg skal genåbne fabrikken.
Jeg synes, det er en god idé.
Det gør mig så glad at se familien samlet rundt om bordet sådan her.
Fred, Henry.
Jacob, Margaret, Lucille.
Og tante Barbara.
Ja, også Barbara.
Da jeg vendte tilbage, kæmpede jeg med spørgsmålet hvorfor.
Hvorfor lige mig og ikke en anden?
Hvad gjorde mig så speciel?
Nu tror jeg, at jeg har svaret.
Familien har en lang historie.
Den er mærket af genvordigheder og svære tider.
Vi har klaret skærene sammen, og vi gør det igen.
Det er mit formål, mit kald at føre familien sammen igen.
At overvinde genvordighederne i denne mørke tid.
Vi er Langstons.
Vi må altid beskytte vores egne. Uanset hvad.
- Hørt, hørt. - Hørt.
Nu laver jeg kaffe.
Jacob, tag nogle tallerkener med.
Hej, Fred. Det er mig. Jeg ville tale med dig om Arthur Holmes.
Jeg ved ikke, hvad det betyder, men jeg tror, det fører til fabrikken.
Jeg tager derhen nu for at se, om jeg kan hitte ud af det.
Ring til mig, hvis du kan.
En garde! Der fik jeg dig.
Er der noget mere uskyldigt end et barns latter?
- Du grinede altid som barn. - Gjorde jeg?
- Mere vin, Barbara? - Kan du huske det, Fred?
Om jeg husker det? Hun spjættede, hver gang hun grinede.
Du var så smuk.
- Det er du stadig. - Ja, mon ikke.
Jeg hørte ikke min søns latter i 32 år.
Hvad sagde du, min kære?
Du sidder her og drikker vin og taler om de gode gamle dage.
Du slog ham ihjel. Du slog min søn ihjel.
- Vent nu lidt, Luce. - Hold mund, Fred.
- Det var en ulykke. - En ulykke?
Det var ingen ulykke, at du gik ned til floden for at knalde Sam Catlin.
- Hold op, tante Lucille. - De voksne taler nu.
Hvis du havde lyttet til Henry, var min søn aldrig død.
- Jeg har jo sagt undskyld. - Ikke til mig!
En undskyldning kan ikke give mig de tabte år igen.
- Nu er det nok, Luce. - Og jeg kan huske, hvad du gjorde.
Min søn burde sidde her med kone og børn, men du tog det fra ham.
Du stjal min søn fra mig. Mit hjerte.
Du burde forstå det, men du ved ikke, hvordan det er at være mor.
- Jeg behøver ikke lytte til det her. - Barbara. Barbara.
Barbara. Barbara! Vent! Hør nu. Hør nu.
Undskyld. Det havde hun ikke ret til at sige.
Jo, det havde hun. Jeg fortjener ikke hendes tilgivelse.
Eller nogen andens.
Jeg ved, hvordan det føles.
Skoen, du efterlod. Jeg havde den på, da jeg døde.
Fandt du min krop?
Jeg har givet slip på det.
Har du det?
LANGSTONS ER DUMME!
Har du fundet noget?
Jeg fik din besked. Har du fundet noget?
- Nej. Har du? - Nej.
Hvad var det?
Her!
Der er nogen derinde! Det er okay!
Mikey?
Det er min vicesherifs bror. Han er en værre satan.
- Han døde for 15 år siden. - Hjælp mig. Jeg er syg.
- Vi må tage ham hjem til Maggie. - Okay.
- Maggie! - En mere?
- Han er tilredt. - Bring ham ind i rummet.
- Også ham. - Hvad sker der?
De er alle vendt tilbage. Og de er alle syge.
Hvorfor gik tante Barbara bare?
God opførsel var aldrig hendes stærke side.
- Er du ikke søvnig? - Nej. Er du?
Nej. Men vi må forsøge.
Luk øjnene, så fortæller jeg en historie.
- Kan den være uhyggelig? - Jeg kan ikke andre.
Der var engang en by, hvor der boede en lykkelig familie,
som ansatte alle beboerne som arbejdere.
Det var gode tider, og alt var godt...
...indtil dæmonerne kom.
De spredte frygt og panik.
Og de fik den lykkelige familie til at vende sig mod hinanden.
Det var en mørk tid.
Indtil nogle tapre få, inklusive en lille pige,
slog sig sammen for at bekæmpe dæmonerne.
Men tapperhed var ikke nok.
Selvom de dræbte dæmonerne kom de tilbage igen og igen.
Ingen af deres metoder virkede.
Ikke hængning.
Ikke skydning. End ikke ild.
Til sidst fandt de ud af, hvordan de kunne forvise dæmonerne.
Det var en hemmelighed, der var begravet for længe siden.
Mange år gik og den lille pige, der nu er vokset op,
var den eneste, der nu levede og kunne huske dæmonerne.
Og hemmeligheden om, hvordan man dræber dem.
Ansvaret faldt på hende, og kun på hende,
for at beskytte sin familie, uanset hvad der skete.
Endda efter den lille pige selv var blevet en dæmon.
Men til sidst lykkedes det for hende.
Og alle blev lykkelige.
Team Wild Animals Only Released On: www.HoundDawgs.org
Tekster: Charlotte Reeve www.sdimedia.com